Горно Върбени
- Вижте пояснителната страница за други значения на Върбени.
Горно Върбени Ξινό Νερό | |
![]() Старото българско училище в Горно Върбени | |
Страна | ![]() |
---|---|
Област | Западна Македония |
Дем | Суровичево |
Географска област | Саръгьол |
Надм. височина | 595 m |
Население | 907 души (2021 г.) |
Демоним | горновърбенци, екшисуйци |
Пощенски код | 530 72 |
Горно Върбени в Общомедия |
Горно Въ̀рбени или само Въ̀рбени, известно и с турската форма на името Екшѝ Су (на гръцки: Ξινό Νερό, Ксин̀о Нер̀о, катаревуса: Ξινόν Νερόν, Ксин̀он Нер̀он, до 1926 година Εξή Σου, Екси Су,[1]на турски: Ekşi su), е село в Република Гърция, дем Суровичево (Аминдео), област Западна Македония.
География
[редактиране | редактиране на кода]Селото е разположено на 34 километра югоизточно от Лерин и на 5 километра западно от демовия център Суровичево (Аминдео) в малка котловина в подножието на прохода Кирли дервент между планините Мала река и Малка Нидже. В околностите на селото има минерални извори, на които то дължи и името си – Екши Су и Ксино Неро означават кисела вода съответно на турски и на гръцки. Традиционното българско име на селото е Горно Върбени, за да се отличава от другото леринско село Върбени.
История
[редактиране | редактиране на кода]В Османската империя
[редактиране | редактиране на кода]В 1669 година английският пътешественик Едуард Браун минава през
„ | Екисо Вербени, чийто лимони много се ценят и има големи и многобройни извори.[2] | “ |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/54/Ekshi_Su_Minche_Stoychev.png/250px-Ekshi_Su_Minche_Stoychev.png)
В края на XIX – началото на XX век Горно Върбени е голямо чисто българско село. В 1848 година руският славист Виктор Григорович описва в „Очерк путешествия по Европейской Турции“ Вербини като българско село.[3] Александър Синве („Les Grecs de l’Empire Ottoman. Etude Statistique et Ethnographique“), който се основава на гръцки данни, в 1878 година пише, че в Екси-Соли (Exi-Soli), Мъгленска епархия, живеят 1200 гърци.[4] Според „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на населението от 1873 година, Върбени Екши су (Vrbéni Eski-sou) има 360 домакинства с 1050 жители българи.[5]
През есента на 1879 година селото е нападнато от гръцкия андартски капитан Атанасиос Катарахия, който го ограбва и пленява двама видни българи Иван Граматиков и Георги Гогов.[6]
В 1877 година мнозинството от екшисуйци приемат върховенството на Българската екзархия. В селото в 1882 – 1885 година има българска община с председател архимандрит Панкратий и училище, което е разширено с помощта на Харитон Генадиев. В училището преподава Димитър Наумов. Градинарският еснаф в Цариград моли екзарха в 1879 година да подари църковни книги на село Горно Върбени.[7]
В 1889 година Стефан Веркович пише за Горно Върбени в „Топографическо-этнографическій очеркъ Македоніи“:
„ | Село Экси-су (Кисела вода) с 25 мохамедански и 175 български къщи. Данъкът на мохамеданите е 2180 пиастри, а на християните – 19900 пиастри и отделно инание-аскерие от 7260 пиастри. Жителите се занимават със земеделие и производство на вино в значителни размери. Има няколко хана.[8] | “ |
Църквата в Горно Върбени е осветена през есента на 1890 година от владиката Синесий Преспански и Охридски.[9] По повод това освещаване и освещаването на църквата в Неокази цариградските и атински вестници вдигат страшен шум и наричат Синесий „бунтовник“.[10]
Според Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в Екши Су (Върбени Горно, Върбени Полско) в 1900 година живеят 1900 българи християни и 65 цигани.[11]
На Етнографската карта на Битолския вилает на Картографския институт в София от 1901 година Екши Су (Върбени) е чисто българско село в Леринската каза на Битолския санджак с 315 къщи.[12]
Екши Су е
„ | най-хубавото и най-богато село на леринския район | “ |
пише Христо Силянов в 1902 година в „Писма и изповеди на един четник“.[13]
По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в селото има 2200 българи екзархисти и 136 патриаршисти и 96 цигани. В селото е отворено българско училище.[14] Учител в селото е Аргир Папапейчев.[15]
Върбенци участват активно в борбата на ВМОРО срещу турската власт. Някои от тях се включват в четата на Марко Лерински. През септември 1902 година 15 жители на селото, начело със свещеника Ваче (Иван) Стейров са осъдени на затвор от 15 до 3 години като „български бунтовници“ заради участие в „българския комитет“.[16] През Илинденско-Преображенското въстание на 2 август 1903 година 2000 въстаници (90 от селото[17]) нападат железопътната спирка Горно Върбени и я разрушават. След въстанието жителите на селото оказват упорита съпротива на появилата се гръцка въоръжена пропаганда, заради което гръцките андарти кръщават селото Малка София.[18]
През ноември 1903 година селото е посетено от българския владика Григорий Пелагонийски и леринския архиерейски наместник отец Никодим, които раздават помощи за пострадалото българско население. Наум Темчев, който придружава Григорий, пише: „Екши-су брой около 300 български кѫщи. То взе живо участие въ движението като даде 90 души четници. Ограбваха го на неколко пѫти турцитѣ, заканваха се да го изгоратъ и да изколятъ населението, нъ при все това то пакъ оцѣлѣ.“[19]
След Загоричанското клане в 1905 година, и последните гъркомански къщи в Горно Върбени се отказват от Цариградската патриаршия и приемат върховенството на Българската екзархия. Според телеграма, изпратена от местните жители до Отоманския парламент, през 1909 година в селото вече няма патриаршисти.[20] В Горновърбенското училище след Хуриета преподава социалдемократът Жеко Банев.[21]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/13/Ekshi_Sou_Gara_1917-1.jpg/250px-Ekshi_Sou_Gara_1917-1.jpg)
В 1910 година вестник „Дебърски глас“ пише:
„ | Българското население в отоманските провинции е изоставено и занемарено от правителството... Като се увериха в някои села в Леринската каза, че няма кой да се грижи за тяхното спокойствие и техния напредък, заловиха се сами за работа, а именно да си наредят общоселските учреждения.
Първо място между тия села държи село Екши Су (Върбени). Това село както се е показало първо в националните борби, в революционната и освободителна борба, както първо между другите издигна великолепно училище след прогласяването на конституцията и зачуди всички, които заминават покрай него, така също сега скоро, преди няколко седмици се загрижи да нареди църковно-училищните работи и общоселските учреждения. То първо направи публични и образцови избори на църковно-училищно настоятелство и на кметство (селски съвет).[22] |
“ |
При избухването на Балканската война в 1912 година 23 души от Горно Върбени са доброволци в Македоно-одринското опълчение.[23]
В Гърция
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f5/Gorno_Varbeni_Ekshi_Sou_Panorama_IWW.jpg/250px-Gorno_Varbeni_Ekshi_Sou_Panorama_IWW.jpg)
През Балканската война край Горно Върбени се развива голямо сражение, в което османците разбиват настъпващите гръцки части. В крайна сметка селото е окупирано от гръцката армия и след злополучния за България край на Междусъюзническата война Горно Върбени с цяло Леринско попада в Гърция. Гръцките власти започват системен терор над хората с изявено българско съзнание, много от които са принудени да емигрират. Заради това, че не се отказва от идентификацията си с българската нация Върбенецът Петър Шунтаков без съд е разстрелян показно пред Солунския затвор Еди куле.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f0/Ekshi_su_or_Xino_Nero_Church_1916.jpg/250px-Ekshi_su_or_Xino_Nero_Church_1916.jpg)
По време на Първата световна война през август 1916 година селото за кратко е освободено от Първа българска армия по време на Леринската операция. По време на сраженията е разрушена църквата на селото. След Ньойския договор селото отново е върнато в Гърция, като голяма част от жителите му емигрират в България. Андре Мазон определя Горно Върбени като опорна точка на българщината в Югозападна Македония.[24] Боривое Милоевич пише в 1921 година („Южна Македония“), че Горно Върбени (Горно Врбени) има 350 къщи славяни християни.[25] В 1926 година селото е прекръстено на Ксинон Нерон.[26] В доклад на лейтенант Г. Сакеларопулос от 25 ноември 1932 година до втори армейски корпус в Лариса се казва:
„ | В българското село Екши Су, един от лидерите на партията на Папанастаси нарече членовете на националистическата организация ЕЕЕ „чудовища“ и „лайна“.[27] | “ |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d2/Eksi_Sou_Varbeni_Bridge_First_World_War.jpg/250px-Eksi_Sou_Varbeni_Bridge_First_World_War.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d7/Stamp_of_the_Ekshi-Su_%28Xino_Nero%29_Associtation_of_Indianapolis.jpg/220px-Stamp_of_the_Ekshi-Su_%28Xino_Nero%29_Associtation_of_Indianapolis.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b1/D._G._Popcheff%2C_Ekshi_Su%2C_Indianapolis%2C_Bulgarian-American_Almanac_for_1922_-_VGramatikoff_VStefanoff_BG_US_A%28...%29.png/220px-D._G._Popcheff%2C_Ekshi_Su%2C_Indianapolis%2C_Bulgarian-American_Almanac_for_1922_-_VGramatikoff_VStefanoff_BG_US_A%28...%29.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/34/John_Romanoff_from_Ekshi_Su%2C_Lerinsko.jpg/250px-John_Romanoff_from_Ekshi_Su%2C_Lerinsko.jpg)
Според гръцки жандармерийски документ от 1932 година в Ксинон Нерон живеят 2026 души – 3 евреи, 1 сърбин и 2022 гърци, от които 1945 „българофони“ (318 семейства), разделени на три групи – 1717 (298 семейства) „българомислещи с изявено българско съзнание“, 22 „с гръцко национално съзнание“ и 208 „с неопределено национално съзнание“.
През 30-те години в Горно Върбени са основани две групи на ВМРО (обединена) с 15 души. В документ на служба „Чужденци“ към управлението за държавна сигурност в Солун от 1939 година се казва, че в района на Горно Върбени е сформирана комисия, която подготва изложение до италианския консул с оплакване от наложена забрана на българите да говорят на родния си език.
Доклад на дипломата Ангел Петров от 18 май 1939 година разказва за посещението на гръцкия крал в Екши Су: отивайки на хорото, кралят попитал една девойка как се казва и тя не му отговорила, тъй като не знаела гръцки.[28]
Секретен доклад на жандармерийския началник в Лерин от април 1940 година посочва Горно Върбени заедно със Загоричани, Мокрени и Буф като едно от селата с най-голяма концентрация на „българомислещи“ в региона.[29] В междувоенния период 40 български семейства от Горно Върбени се изселват в България, а 6 – 7 отвъд океана.
След разгрома на Гърция от Германия през април 1941 година в Горно Върбени се образува български културен клуб. В училището започва да се преподава на български език от бившия екзархийски учител Димитър Гульов, заради което след войната е арестуван и хвърлен в солунския затвор Еди куле. Горновърбенци след 30 години прекъсване отново тържествено празнуват 24 май, денят на Светите братя Кирил и Методий с водосвет на български. През май 1941 година гръцката администрация в Горно Върбени е заменена на общоселско събрание с българска и е избран кмет българин. В общинския съвет влизат Кирил Ляпчев, Борис Попов, Симо Шишков, Павел Драгнев, Георги Райков, Миро Гершанов, Михаил Хаджикиров, Благой Туранджов, Ташо Веляшков, Кирил Панчев[30]
На съвещание от 23 октомври 1941 година германският командващ военната област Солун-Егея генерал Курт фон Кренцки по повод инцидент станал в Горно Върбени заявява, че
„ | населението му е 100% македонци, които сами признават, че принадлежат към българската народност. | “ |
Върбенци се включват активно във въоръжените отряди Охрана, образувани от Централния македонобългарски комитет, които отблъскват набезите на гръцките паравоенни организации в западната част на Егейска Македония. През 1942 година делегация от Леринско изнася изложение молба до Богдан Филов, в което заявява:
„ | От село Екши су са арестувани [от гърците], бити и затворени: Павел Веляшков и Пандо Маркузов.[31] | “ |
На 2 август 1944 година в Горно Върбени се празнува за последен път тържествено годишнината от Илинденското въстание.[18]
В 1945 година в Ксино Неро има 2039 българофони, 1900 от тях с „негръцко съзнание“ и 139 с „неустановено национално съзнание“. Преброяването от 1951 година показва 2608 жители.
В дописка от 31 март 1945 година гръцкият вестник „Фос“ пише:
„ | Българите и комунистите продължават дейността си за автономията на Македония. Център на тази дейност не е само Суровичево, но и селата Екши Су, Агиос Пантелеймонас и Веви. От самите имена на водачите се установява ясно сътрудничество между комунистите и българите. Това са някогашните фактори на българската тайна полиция и водачи на българското движение в този край.[32] | “ |
В Гражданската война жителите на Горно Върбени се сражават на страната на Демократичната армия на Гърция, като селото дава над 300 убити. През 1947 година са убити и арестувани много селяни.[33] Загубата на комунистическите сили води до нова емиграционна вълна към България, Югославия (60 семейства) и отвъд океана в САЩ, Канада и Австралия. Преброяването от 1951 година показва 2608 души, но при него като екшисуйци са броени и много жители на околните села потърсили убежище от войната в голямото Горно Върбени.
През август 1998 година жителите на Горно Върбени, начело с кмета Константинос Селцас, не позволяват на гръцки националисти, сред които и членове на гръцката крайнодясна организация Златна зора и архимандритът на Суровичево Севастиан да проведат в селото честване на убития на 28 август (10 септември) 1904 година от ВМОРО гъркоманин Петър Поппетров (Петрос Папапетрос).[34] През август 2000 година сблъсъкът се повтаря и статуята на Папапетрос, дотогава многократно събаряна от върбенци и след това възстановявана от властите, мистериозно изчезва, което води до скандал в гръцкия парламент. Управителят на ном Лерин Павлос Алтинис коментира новия инцидент така:
„ | Както е известно Ксино Неро от много години е в обхвата на българската и на втори план на славомакедонската пропаганда... [жителите му] са недостойни гърци, които се представят като българеещи се или славомакедонеещи се, за да получат парични облаги от чужбина.[35] | “ |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d5/211_Gorno_Varbeni_Municipality.jpg/250px-211_Gorno_Varbeni_Municipality.jpg)
На 31 август 2008 година в Горно Върбени отново има сблъсъци между върбенци и членове на гръцки крайно десни организации.[36]
В 1988 година Горновърбенското училище е обявено за паметник на културата.[37]
Според изследване от 1993 година селото е чисто „славофонско“ и „македонският език“ в него е запазен отлично.[38]
В началото на XXI век е сравнително голямо село по гръцките стандарти. Жителите се занимават традиционно със земеделие и животновъдство и с експлоатация на минералните извори около селото. Тези извори са един от трите официално признати източници на минерална вода в Гърция и за експлоатацията им в Екши Су е построена бутилираща фабрика. Всяка година в края на февруари – началото на март в Екши Су се провежда карнавал, в който участват хора от цяла Егейска Македония. Футболният клуб на Горно Върбени се казва „Анагениси“ и е основан в 1926 година.
Име | Име | Ново име | Ново име | Описание |
---|---|---|---|---|
Брезовица | Μπρεστοβίτς | Нерайдорема | Νεραϊδόρεμα[39] | |
Руса Леска[40] | Ρούσφα Λέσκα | Фундукиес | Φουντουκιές[39] | връх в Мала река на ССЗ от Горно Върбени (956 m)[40] |
Големи Извор[40] | Γκόλμι Ίσβάρ | Ксири Пиги | Ξηρή Πηγή[39] | връх в Мала река на СЗ от Горно Върбени (1011 m)[40] |
Кърлушка[40] | Καρλούσκα | Анемодарто | Άνεμόδαρτο[39] | връх в Мала река на С над Горно Върбени (935 m)[40] |
Курия[40] | Κουρία | Ипсома Синдагматарху Папапетру | Ύψωμα Συνταγματάρχου Παπαπέτρου[39] | връх в Мала река на СЗ от Горно Върбени[40] |
Вуския[40] | Βούσκια | Воски | Βοσκή[39] | местност на СЗ от Горно Върбени[40] |
Усойот[40] или Шадраван[41] | Ούσόϊτ | Анилион | Άνήλιον[39] | връх в Мала река на С над Горно Върбени[40] |
Цървеница[40] | Τσαρβενίτσα | Кокинохома | Κοκκινόχωμα[39] | местност на СИ от Горно Върбени[40] |
Скардо[40] | Σκάρδο | Ксирокамбия | Ξηρωκάμπια[39] | местност на ЮИ от Горно Върбени[40] |
Перник[40] | Πέρνικ | Хондру | Χονδρού[39] | местност на ЮЮИ от Горно Върбени[40] |
Дърма[40] | Ντάρμα | Тамни | Θάμνοι[39] | местност на ЮЮЗ от Горно Върбени[40] |
- Преброявания
- 1913 – 1735 жители
- 1920 – 1406 жители
- 1940 – 1955 жители
- 1951 – 2608 жители
- 1961 – 1562 жители
- 1971 – 1419 жители
- 1981 – 1393 жители
- 2001 – 1229 жители
- 2011 – 1081 жители
Личности
[редактиране | редактиране на кода]- Родени в Горно Върбени
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2c/AleksandarTurandjov.jpg/220px-AleksandarTurandjov.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/48/Robert_Stephanoff.jpg/220px-Robert_Stephanoff.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8b/BASA-1932K-1-427-21-Kiro_Kraev.jpg/220px-BASA-1932K-1-427-21-Kiro_Kraev.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d1/Mihail_chekov.jpg/220px-Mihail_chekov.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ef/Andon_Kargoff_from_Ekshisu.jpg/220px-Andon_Kargoff_from_Ekshisu.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6b/Certificate_Filip_Nikolov_Gorno_Varbeni.jpg/220px-Certificate_Filip_Nikolov_Gorno_Varbeni.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/c/cf/Metodii_Chekov_Ekshi_Su.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/3/3f/Petros_Ikonomou_Ekshi_Sou.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c5/Makedono-Odrinsko_Opalchenie_Sborna_Rota.jpg/220px-Makedono-Odrinsko_Opalchenie_Sborna_Rota.jpg)
Андон Д. Каргов (1892-1978) емигрантски деец
Александър Турунджов (1872 – 1905), български революционер
Благой Стефанов (1891 – 1951), американски актьор, гримьор във филмовата индустрия, директор на отделението по дикизация при компанията Юнайтед Артист Студио, пристигнал в САЩ през 1925 година[43]
Благоя (Хаджиев) Аджиев (1923 – 1948), гръцки комунист[44]
Васил Граматиков (1881 - 1965), американски издател
Васил Попвачев (1879 - ?), деец на ВМОРО, войвода на четатата от Екши Су по време на Илинденско-Преображенското въстание, македоно-одрински опълченец в четата на Пандил Шишков[45]
Васил Чеков (1884 – ?), македоно-одрински опълченец, Първа рота на Шеста охридска дружина, Сборна партизанска рота на МОО[46]
Георги Вангелов Врабчев (р. 1929), войник на ДАГ в Гражданската война 1947 – 1948 г., след разгрома на ДАГ, в 1950 година се установява в България, автор на спомени[47]
Георги Робев (1915 – 1949), гръцки комунист[48]
Гиго (Хаджикиров) Аджикиров (1912 – 1948), гръцки комунист[49]
Гия Пилаева (? – 1950), гръцка комунистка[50]
Димитър Иванов (1866 – ?), български революционер
Димитър Петров Минчев, български комунист, роден на 30 октомври 1900 година, член на БКП от 1926 година, в СССР от 1934 година, арестуван на 5 март 1938 година, на 27 септември 1939 година делото е прекратено, бригадир в колхоз „Киров“, Одеска област, завърнал се в България през 1947 година[51]
Димитър Тръпков (1870 -?), български революционер
Дине Клюсов (? – 1902), български революционер
Дине Попчев (1881 – ?), български революционер
Иван Граматиков (Ιωάννης Γραμματικός), гръцки андартски деец от трети клас[52]
Иван Маркузов – поп Ваче (1849 – 1926), български революционер от ВМОРО
Иван Чеков (1878 – 1941), български просветен деец и революционер
Ильо Попов (1915 – 1948), гръцки комунист[53]
Катина Думкова (? – 1949), гръцки комунист[54]
Кирил Чалев, български емигрантски деец в САЩ, подпредседател на ЦК на МПО[55]
Киряк Пилаев, гръцки комунистически деец на СНОФ
Коле Поповски (р. 1942), северномакедонски учен
Константинос Селцас (р. 1956), гръцки политик
Кузман Чеков (? – 1957), български революционер
Мате Булев (1904 – 1949), гръцки партизани, деец на СНОФ, НОФ и ВМРО (обединена)
Методи Ташовски, гръцки комунист[56]
Методий Чеков (1874 – 1935), български духовник
Минче Стойчев, български художник, член на МПО
Михаил Чеков (1873 – 1957), български революционер
Мице Васов (? - 1903), български революционер
Мице Цицков (? – 1908), български революционер
Невяна Михайлова Попова (1914 – ?), български историк[57]
Никола Бочев (1920 – 1948), гръцки комунист[58]
Пандил Шанев (1888 – 1939), деец на българската емиграция в САЩ, председател на Македонската патриотична организация – 1924 – 1939
Пандил Шишков (1875 – 1929), български революционер
Пандо Турунджев (1880 - ?), български революционер от ВМОРО
Петър Поппетров (Πέτρος Παπαπέτρος), гръцки андартски деец от трети клас[52]
Петър Костов (1871 – 1929), български революционер, деец на ВМОРО
Сребрен Поппетров (1869 – 1950), български революционер и обществен деец
Стефан Делев, български учител
Ташко Костов (1879 – 1975), български революционер
Тего Хаджиев, български революционер от ВМОРО
Трифун Иванов (? – 1920), български просветен деец
- Македоно-одрински опълченци от Горно Върбени
Благой Ат. Романов, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[59]
Васил Попов (1874 – 1913), македоно-одрински опълченец, четата на подпоручик Никола Лефтеров, Четвърта рота на Десета прилепска дружина, загинал в Междусъюзническата война на 17 юни 1913 година[60]
Васил Чеков (1884 – ?), македоно-одрински опълченец, четата на Васил Чекаларов, попада в гръцки плен,[61] освободен на 02.04.1914, след това живее и работи в София
Георги Сетински, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[62]
Иван Стойков (1867 – ?), македоно-одрински опълченец, Нестроева рота на Единадесета сярска дружина[63]
Коста Димитров (1874 – ?), македоно-одрински опълченец, Продоволствен транспорт на МОО[64]
Кръсто Атанасов, македоно-одрински опълченец, 45-годишен, жител на Варна, готвач, Продоволствен транспорт на МОО[65]
Кръстьо Стефов, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[66]
Марко Тишков (1872 – ?), македоно-одрински опълченец, Огнестрелен парк на МОО[67]
Мице Г. Романов, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[59]
Никола Недялков, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[68]
Павел Христов, македоно-одрински опълченец, Лазарет на МОО[69]
Пандели Просков (Пантелей, 1874 – ?), македоно-одрински опълченец, ротата на подпоручик Никола Лефтеров, Четвърта рота на Десета прилепска дружина[70]
Пандил Шишков (Пандо, Марко Шишков), български революционер, войвода на ВМОРО, македоно-одрински опълченец, обществен деец[71]
Пандо Манолов (1892 – ?), македоно-одрински опълченец, Продоволствен транспорт на МОО[72]
Симо Д. Шишков, български революционер от ВМОРО
Стефо Георгиев, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[73]
Течо Динев, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[74]
Толе Петров (Толе паша), български революционер, войвода на ВМОРО, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[75]
Филип Николов (11 ноември 1891 – ?), македоно-одрински опълченец, Втора рота на Девета велешка дружина, носител на орден „За храброст“ IV степен[76]
Христо В. Шишков, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[71]
Христо Иванов, учител в костурското село Горенци[77]
Христо Краев, македоно-одрински опълченец, живеещ във Варна, Четвърта рота на Осма костурска дружина, Сборна партизанска рота на МОО[78]
Христо Типев, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков[79]
- Български общински съвет в Горно Върбени в 1941 година
Кирил Ляпчев
Борис Попов
Симо Шишков
Павел Драгнев
Георги Райков
Миро Гершанов
Михаил Хаджикиров
Благой Туранджов
Ташо Веляшков
Кирил Панчев[80]
- Свързани с Горно Върбени
Борис Чалев, американски офицер и български емигрантски деец, девети президент на МПО, по произход от Горно Върбени[55]
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]- ((el)) Сайт на село Горно Върбени
- Сребрен Поппетров – „Основаването на революционната организация в с. Върбени – Екши Су; Пандил Шишков“, публикувано в сп. „Илюстрация Илинден“, брой 51, 52, 53, София, 1933 година
- Трифуновъ, В. Екши-Су, леринско, прѣзъ илинденското възстание // Сборник Илинден 1903 - 1925. Въ паметь на голѣмото македонско възстание. София, Издава Македонското студенство дружество „Вардаръ“. Печатница П. Глушковъ, 1925. с. 49 - 51.
- ((el)) Репортаж на вестник „Елефтеротипия“ за инцидента при честването на Петрос Папапетос през 1998
- ((el)) Статия във вестник „Елефтеротипия“ за инцидента с изчезването на статуята на Петрос Папапетрос през 2000
- ((el)) Официален сайт на дем Суровичево
- Народни приказки от Горно Върбени, публикувани от Кузман Шапкарев, 1894 г.
- Момче, момче, търговче – народна песен от Горно Върбени
- Момче оде на вода – народна песен от Горно Върбени
- Седнала йе Мария – народна песен от Горно Върбени
- Соунце си майка карала – народна песен от Горно Върбени
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Μετονομασίες των Οικισμών της Ελλάδας // Πανδέκτης: Name Changes of Settlements in Greece. Посетен на 12 април 2021 г.
- ↑ Brown, Edward. „A Brief Account of Some Travels in Divers Parts of Europe...“ London, 1685.
- ↑ Очеркъ путешествія по Европейской Турціи (съ картою окресностей охридскаго и преспанскаго озеръ) Виктора Григоровича. Изданіе второе. Москва, Типографія М. Н. Лаврова и Ко, 1877. с. 93.
- ↑ Synvet, A. Les Grecs de l'Empire ottoman: Etude statistique et ethnographique. 2me edition. Constantinople, Imprimerie de «l'Orient illustré», 1878. p. 51. (на френски)
- ↑ Македония и Одринско: Статистика на населението от 1873 г. София, Македонски научен институт – София, Македонска библиотека № 33, 1995. ISBN 954-8187-21-3. с. 82 – 83.
- ↑ Кирил патриарх Български. Българската екзархия в Одринско и Македония след Освободителната война 1877 – 1878. Том първи, книга първа, стр. 360.
- ↑ Кирил патриарх Български. Българската екзархия в Одринско и Македония след Освободителната война 1877 – 1878. Том първи, книга първа, стр. 571, 644.
- ↑ Верковичъ, Стефанъ. Топографическо-этнографическій очеркъ Македоніи. С. Петербургъ, Военная Типографія (въ зданіи Главнаго Штаба), 1889. с. 153. (на руски)
- ↑ Синесий, епископъ въ Щипъ и Пловдивъ и митрополитъ въ Одринъ, Охридъ и Скопие. Автобиографични бележки: подъ редакцията на Г. Д. Баласчевъ (историкъ археологъ). София, Печатница П. Глушковъ, 1934. с. 15.
- ↑ Синесий, епископъ въ Щипъ и Пловдивъ и митрополитъ въ Одринъ, Охридъ и Скопие. Автобиографични бележки: подъ редакцията на Г. Д. Баласчевъ (историкъ археологъ). София, Печатница П. Глушковъ, 1934. с. 22.
- ↑ Кѫнчовъ, Василъ. Македония. Етнография и статистика. София, Българското книжовно дружество, 1900. ISBN 954430424X. с. 250.
- ↑ Етнографска карта на Битолскиот вилает (каталози на населби, забелешки и карта во четири дела). Скопје, Каламус, 2017. ISBN 978-608-4646-23-5. с. 26. (на македонска литературна норма)
- ↑ Силянов, Христо. Писма и изповеди на един четник.
- ↑ Brancoff, D. M. La Macédoine et sa Population Chrétienne : Avec deux cartes etnographiques. Paris, Librarie Plon, Plon-Nourrit et Cie, Imprimeurs-Éditeurs, 1905. p. 176 – 177. (на френски)
- ↑ Обзор на архивните фондове, колекции и единични постъпления съхранявани в Български исторически архив. Т. IX (от Ф. № 801 до Ф. № 881; нови постъпления към Ф. 10, 13, 22, 26, 35, 207, 229, 284, 263, 442). София, Народна библиотека „Св. св. Кирил и Методий“. Български исторически архив, 2006. ISBN 954-523-085-1. с. 111.
- ↑ Георгиев, Величко, Стайко Трифонов (съставители). История на българите в документи 1878 - 1944. Т. I, част втора: Българите в Македония, Тракия и Добруджа. София, Издателство „Просвета“, 1996. ISBN 954-01-0558-7. с. 45-47.
- ↑ Темчевъ, Н. Жертвите при потушаванѣ на Илинденското възстание // Илюстрация Илиндень 5 (135). Илинденска организация, май 1942. с. 12.
- ↑ а б Добрин Мичев. Българското национално дело в Югозападна Македония (1941 – 1944 г.)
- ↑ Нединъ. Спомени отъ една обиколка прѣзъ 1903 година. Скопие, Хафъзъ паша, 1910. с. 20.
- ↑ Отоманският парламент за положението в Македония, Солун 1909, с. 71.
- ↑ Митрев, Анастас. Мемоари, огледи, статии. Скопје, Нова Македонија, 1974. с. 52. (на македонска литературна норма)
- ↑ Дебърски глас, година 1, брой 52, 27 март 1910, стр. 3.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 845 – 846.
- ↑ Mazon, Andre. Contes Slaves de la Macédoine Sud-Occidentale: Etude linguistique; textes et traduction; Notes de Folklore, Paris 1923, p. 8
- ↑ Милојевић, Боривоје Ж. Јужна Македонија // Насеља српских земаља X. 1921. с. 22. (на сръбски)
- ↑ Δημήτρης Λιθοξόου. Μετονομασίες των οικισμών της Μακεδονίας 1919 – 1971, архив на оригинала от 30 юни 2012, https://archive.is/20120630054156/www.freewebs.com/onoma/met.htm, посетен на 30 юни 2012
- ↑ Stefov, Risto, „Evidence of the Existence of Macedonians Throughout the Ages“, стр. 65. [1]
- ↑ Даскалов, Георги. Българите в Егейска Македония: мит или реалност. София, Македонски научен институт, 1996. ISBN 954-8187-27-2. с. 405-406.
- ↑ A letter from the Prefect of the Gendarmerie Headquarters in the town of Lerin to the stations in the region with instructions for the Bulgarian population, April 8th, 1940, in: Macedonia – Documents and Materials, Sofia 1978
- ↑ Даскалов, Георги. „Българите в Егейска Македония, мит или реалност“, Македонски научен институт, София, 1996, стр. 486.
- ↑ Николов, Борис, Владимир Овчаров, „Спомени на Владимир Карамфилов за просветното дело и революционните борби в гр. Прилеп“, ИК „Звезди“, София, 2005 г., стр. 103.
- ↑ „Фос“, 31 март, Дописка от Суровичево
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-09-24.
- ↑ „Елефтеротипия“, 29 ноември 1998.
- ↑ „Неделен Елефтеротипия“, 26 октомври 2000.
- ↑ Μακεδονία, Σεπ 01, 2008
- ↑ ΥΑ ΥΠΠΟ/ΔΙΛΑΠ/Γ/1570/25374/4-8-1988 - ΦΕΚ 635/Β/30-8-1988 // Διαρκής κατάλογος κηρυγμένων αρχαιολογικών τόπων και μνημείων. Посетен на 19 юли 2020 г.[неработеща препратка]
- ↑ Riki Van Boeschoten. „Usage des langues minoritaires dans les départements de Florina et d’Aridea (Macédoine)“
- ↑ а б в г д е ж з и к л Β. Διάταγμα ΥΠ' Αριθ. 648. Περὶ μετονομασίας συνοικισμὤν, κοινοτήτων καὶ θέσεων // Εφημερίς της Κυβερνήσεως του Βασιλείου της Ελλάδος Τεύχος Πρώτον (Αριθμός Φύλλου 231). Εν Αθήναις, Ἐκ τοῦ Εθνικού Τυπογραφείου, 28 Σεπτεμβρίου 1968. σ. 1780. (на гръцки)
- ↑ а б в г д е ж з и к л м н о п р с т у ф По топографска карта М1:50 000, издание 1980-1985 „Генеральный штаб“.
- ↑ Topografska Karta JNA 1:100.000.
- ↑ Кандиларовъ, Георги Ст. Българскитѣ гимназии и основни училища въ Солунъ (по случай на 50-годишнината на солунскитѣ български гимназии). София, Македонски Наученъ Институтъ, печатница П. Глушковъ, 1930. с. 91.
- ↑ Македонски алманахъ. Индианаполисъ, Индиана, САЩ, Централенъ Комитетъ на Македонскитѣ политически организации въ Съединенитѣ щати, Канада и Австралия, 1940. с. 358.
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-09-23.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 116.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 797.
- ↑ Пътеводител по мемоарните документи за БКП, съхранявани в Централния държавен архив. Архивни справочници, том 6. София, Главно Управление на архивите при Министерския съвет. Централен държавен архив, 2003. ISBN 954-9800-36-9. с. 86. Посетен на 31 август 2015.
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-10-03.
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-09-23.
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-09-30.
- ↑ Българи жертви на сталинисткия терор // Сите българи заедно. Посетен на 23 юни 2022 г.
- ↑ а б Μιχαηλίδης, Ιάκωβος Δ., Κωνσταντίνος Σ. Παπανικολάου. Αφανείς γηγενείς μακεδονομάχοι (1903 – 1913). Θεσσαλονίκη, University Studio Press, 2008. ISBN 978-960-12-1724-6. σ. 172. (на гръцки)
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-10-03.
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-09-24.
- ↑ а б Македонски алманахъ. Индианаполисъ, Индиана, САЩ, Централенъ Комитетъ на Македонскитѣ политически организации въ Съединенитѣ щати, Канада и Австралия, 1940. с. 360.
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-10-04.
- ↑ Годишникъ НА СОФИЙСКИЯ УНИВЕРСИТЕТЪ, 1940— 1941
- ↑ Elizabeth Kolupacev Stewart, For Sacred National Freedom: Portraits Of Fallen Freedom Fighters, Politecon Publications, 2009 // Архивиран от оригинала на 2012-03-21. Посетен на 2011-09-23.
- ↑ а б Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 597.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 579.
- ↑ Иванов, Васил. Отрязаната глава, 1928, стр. 72, 95.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 609.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 657.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 220.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 22.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 648.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 704. Може би идентичен с Марко Шишков.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 110.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 776.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 587.
- ↑ а б Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 805.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 422.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 168.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 240.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 543.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 515.
- ↑ Адамов, Лев. История на с. Горенци, Костурско (Македония). София, Издава Библиотека Струмски, 2014. ISBN 978-619-7212-06-8. с. 2.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 383.
- ↑ Македоно-одринското опълчение 1912 - 1913 г.: Личен състав по документи на Дирекция „Централен военен архив“. София, Главно управление на архивите, Дирекция „Централен военен архив“ В. Търново, Архивни справочници № 9, 2006. ISBN 954-9800-52-0. с. 704.
- ↑ Даскалов, Георги. Българите в Егейска Македония, мит или реалност. София, Македонски научен институт, 1996. с. 486.
|